Hrdost národní káže mi v tento významný den alespoň drobný
čin vlastenecký vykonati a hold státnímu svátku vzdáti. Anžto
nejsem obyvatelem letos volitelného obvodu senátního, abych
svou ruku přiložil a sémě Paroubkovo na hnojiště dějin
zadupati vypomohl, rozhoduji se cestu na nejvyšší vrchol
vlasti s podobiznou presidenta Osvoboditele na srdci pěšky vyšlapati.
Je zlatavý podzim, jemné pavučinky babího léta škádlí
mne a šimrají ve vousech. Míšené lesy obepínají
Hannapetrovu paseku jako zlatý háv a ranním tichem doprovázejí
mé první kroky měkkou travou vzhůru okolo Božích muk až k
rozcestí a vstupu do stromoví. Je osm hodin ráno, slunce
ukryté ještě za Černou horou rozlévá své paprsky, láme
je v nízkých oblacích a doposud hřáti jim nedovoluje.
Vstupuji do tichého přítmí smrkovým lesem lehounce nahoru
se pnoucí cesty, která poutníka jakoby chlácholila a k příjemné
procházce vábila, aby vzápětí prudce rozžehla denní světlo
při vstupu na rozlehlou mýtinu a ostřeji do vršku stoupati
se jala. Procházím vysokými žlutými travami, v nichž se
cesta zvolna mění v pěšinu a občas i ztráceti se počíná.
Poté se z pěšiny stává kamenité koryto a zpět, potom v
horních pasážích, opět měkká cestička obrostlá kapradím.
Před devátou hodinou ranní, se sluncem již nad obzor vykuleným
vystupuji z lesa na planinu v blízkosti Zadních Rennerových
bud 1252 metrů nad hladinou mořskou a vydávám se po horské
silnici mezi loukami směrem k hřebenu. U Dvorské boudy počíná
foukati studený vítr a obloha zatahovati se chystá, pročež
oblékám větrovku, neb ač duch stále sokolský, tělesná
schrána zvetšelou pozvolna se stává... Moje těšení na
ranní kávu v chalupě Na rozcestí ochlazeno jest fičákem a
fortelně zabedněnými dveřmi s odkazem na otvírací hodinu
vzdálenou ještě nějakých devadesát minut, pokračuji tedy
ve svém výstupu dál po červeném turistickém značení po
horské cestě nahoru a dolů vlnící se mezi klečí směrem
na Výrovku. Výrovka jest taktéž prozatím uzavřena, přes
cestu se valí jako v Krkonošských pohádkách televizních bělavé
páry nízkých oblaků, kterými modré nebe probleskuje a tímto
připomínati se ráčí. Ráno zvolna vstupující do času předpoledního
připomínají mi první postavy protijdoucích poutníků mezi
Výrovkou a kapličkou na vršku nad Luční boudou. Tu se již
mraky stále silnějším větrem hnané nerozpakují cuchati mi
dlouhé vlasy, až jsem donucen schovati je do kapuci a cestu v
bílé mlze před sebou skrz průzor sledovati. Tu v horách povětří
se měniti minutu od minuty neváhá!
Deset minut do desáté hodiny dosahuji patnácti set devíti
metrů nadmořských u kapličky obětem hor ku památce vystavěné.
Odsud za normálních okolností jako na dlani viděti Bílá
louka s Luční boudou jest v sedle mezi Luční a Studniční
horou, v tuto chvíli však jen bílo a nevlídno. Po deseti
minutách zjevuje se přede mnou z mlhy obří silueta Luční
boudy jako zaoceánská loď před rybářskou bárkou, aby opět
odrazila mé chuti na tureckou kávu a chvilku tepla. Tabulkou
předražené nugátové čekulády z automatu prodejního jsem
tedy zavděk vzíti musel a pokračuji dále po roubeném chodníčku
přes mokřiny pramenů Bílého Labe. Na samém konci jeho
vstupuji již na státní hranici česko-polskou, podél níž
putuji zvesela dál, abych po půl jedenácté stanul na úpatí
Sněžky u Slezského domu - polské boudy, od které se ku
vrcholu klikatí kamenná silnička a pro lezce dobrými botami
vybavené i kratší stezka s řetězy a vyhlídkami na ostrých
skalních výběžcích do srázu Obřího dolu. Záda oddechujících
postav poutníků se tiše zjevují z mračen nebo v nich stejně
neslyšně mizí. Je slyšet jen zvuky tu a tam kutálejícího
se kamení a tlumené hovory odněkud shora.
Odbíjí přibližně jedenáctá hodina předpolední a zastřený
kotouč sluneční odhaluje mému zraku obrysy staveb na
vrcholku hory. Po nevelkém prostranství 1602 metrů nad
hladinou mořskou pohybují se postavy osob, které sem
dopravila lanová dráha z Pece pod Sněžkou přes Růžovou
horu nebo sem vystoupaly též svépomocí. Anébrž stále vane
ostrý vítr, vyhledávám úkryt v malé místnosti České poštovny,
kde se mi konečně teplé kávy dostati ráčí. Uvnitř je příjemně,
útulno, avšak těsno u jediného stolu, proto se po slabé čtvrthodince
zvedám a vycházím zpět do venku, kde povětří mezitím
mlhu a mraky rozehnati stačilo a skupiny lezců se kochati
pohledem do vzdáleného okolí pod modrým nebem mohou. Přede
mnou se otvírá strhující pohled do hloubky Obřího dolu a
na zelený pahorek Studniční hory klečí obrostlé.
Zde tedy pravý čas, abych vlastenecké své poslání naplnil,
butelku českého piva k tomu účelu vynesenou vypil a zapůjčený
obraz presidenta Osvoboditele z portmonky na světlo denní
povytáhl, leč strachuje se, aby v povětří neuletěl, brzy
opět v bezpečí uložiti kvačil. Nezbývá, než vydati se na
zpáteční cestu, kterážto za ranní výstup v mlze odmění
mne nesčetným množstvím doširoka otevřených pohledů na
vršky krkonošské, tu střechu Čech nad zemí zaslíbenou se
dmoucí. Odcházím stejnou cestou často otočen a aparátem svým
vzdalující se vrchol nejvyšší český co chvíli zachytiv.
Kdesi u památného místa obětem hor věnovanému se mi Sněžka
ztrácí za mírným jihozápadním svahem hory Studniční.
A tu již má cesta k ouplnému závěru se chýlí, na Výrovce
na mne čekají špekové knedlíky a žejdlík českého piva,
aby naplníce můj břich jako zátěž do údolí mne táhnoucí
posloužily. Mezi druhou a třetí hodinou odpolední se obloha
opět zatahuje a já sestoupiv do nižších partií lesních v
okolí Hannapetru přemítám, zdali chmurná to obloha předzvěstí
nečekaného volebního úspěchu strašlivého Paruba není.
Tedy za podobných státotvorných úvah, kupříkladu proč připravovaný
zákon o rozpuštění dolní sněmovny není vycizelován do
takových podrobností, aby i typ žíravé tekutiny specifikován
byl, docházím do vyhřáté světnice naší chalupy plné žen
a dětí.
Tak tedy končí můj výstup horský vlastenecký. Amen.
|
![](head.gif)
![](09-snezka-small.jpg)
![](10-snezka-small.jpg)
![](11-snezka-small.jpg)
![](12-snezka-small.jpg)
![](13-snezka-small.jpg)
![](14-snezka-small.jpg)
[zpět
domů] |